Лукиан
Истинска история

Превод от старогръцки: Богдан Богданов, 1975

chitanka.info

Книга първа

1. Както атлетите и тия, които се занимават с физически упражнения, имат грижа не само за укрепяващите телесната сила занимания на палестрата, но и за полагащата се в определеното време почивка — те я смятат за една от най-важните страни на физическата подготовка, — така, смятам, би трябвало и тия, които залягат в науката, след дълги сериозни занимания да отпуснат своята мисъл, да я освежат и да я подготвят за предстоящото усилие.

2. Би било подходящо да си отдъхнат с такива четива, които ще им доставят не само голо развлечение с приятното си остроумие, но ще им дават възможност и да научат нещо по начин, нелишен от изисканост. Предполагам, че като такъв вид литература горе-долу читателите ще оценят и моето съчинение. Те ще бъдат привлечени не само от странността на сюжета и от интересния замисъл, нито само от това, че като достоверни и истински съм разказал какви ли не измислици, но и от това, че всяка отделна случка загатва не без хумор за определени древни поети, историци и философи, автори на невероятни и чудновати истории. Бих ги назовал и по име, ако не бях сигурен, че читателят ще се досети по време на четенето сам.

3. Ктезий, син на Ктезиох от Книдос, е написал за земята на индусите и за тамошния живот неща, които нито лично е видял, нито е чул от друг. И Ямбул е писал за живота във Великия океан какви ли не небивалици, съчинявайки лъжа, явна за всички, но въпреки това съвсем не неприятна[1]. И мнозина други, вървели по техния път, са описвали въображаемите си пътешествия в далечни земи, разказвали са за огромни животни, за диви хора и необичайни форми на живот. Техен учител и водач в това шегобийство е Омировият Одисей, който разказва на Алкиной и хората му за робуването на ветровете, за еднооки, за човекоядци и за някакви диви хора, и още за многоглави животни, за превращението на другарите си, причинено от биле, с много подобни измислици той обърква простите глави на феаките.

4. При четенето на нито една от тия книги не се е случило да укоря особено много автора за това, дето говори неистини, тъй като вече виждам, това е навик и за тия, които твърдят, че се занимават с философия[2]. Чудно ми е било само това, че са очаквали да остане незабелязано, че не е истина написаното от тях. Подбуден от тщеславието и аз да оставя нещо на поколенията, за да не бъда единственият непричастен в това свободно съчинителство и понеже не можех да разкажа нищо действително — не ми се беше случило нищо, което би заслужавало да се сподели, — обърнах се към измислицата, но по начин, значително по-честен. И ако единственото вярно нещо от всичко, което казвам, е заявлението, че ще измислям, считам, че избягвам обвинението, отправяно към другите автори, като обявявам сам, че от това, което говоря, нищо не е истина. Пиша впрочем за неща, които нито съм видял, нито са ми се случили, нито съм научил от други и които отгоре на това изобщо не съществуват, нито пък е възможно по начало да се случат. Затова и читателите не трябва ни най-малко да им вярват.

5. Отправих се веднъж на път по море от Херакловите стълбове и попътният вятър ме понесе навътре в Западния океан. Подбуди ме и стана причина да тръгна любопитството, което изпитваше умът ми, страстта към приключения и желанието да узная какво има на другия край на океана и какви са хората, които обитават отвъд. Именно с тая цел натоварих разнообразни провизии, запасих се с достатъчно вода и привлякох петдесет младежи на моята възраст и те на същия ум. Взех освен това и доста оръжие, наех и отличен кормчия срещу високо възнаграждение, стегнах и кораба, както е редно преди подобно дълго и опасно плуване — беше лек бързоходен съд.

6. Един ден и една нощ вятърът беше попътен. Докато се виждаше земята, напредвахме умерено. Но на следния ден с изгрева на слънцето вятърът се усили, вдигнаха се вълни, спусна се мрак и стана невъзможно дори да се свие платното. Оставихме всичко и се поверихме на вятъра. Бурята продължи седемдесет и девет дни, а на осемдесетия слънцето изведнъж огря и съзряхме недалеч остров, обрасъл с гори и обливан от не особено големи вълни. Бурята беше почти утихнала. Приближихме, слязохме на сушата и както обикновено се случва след подобно премеждие, дълго лежахме на земята. Като се вдигнахме, отделихме тридесет от нас да пазят кораба, а двадесетината начело с мене отидохме да огледаме острова.

7. Бяхме се отдалечили около три стадия от морето през една гора, когато видяхме бронзов стълб с неясен и изтрит надпис на елински, който казваше: „До тия места достигнаха Херакъл и Дионис“. Имаше и две следи наблизо върху една скала — едната дълга плетър, другата по-малка. Едната вероятно на Дионис, по-малката, а другата на Херакъл[3]. Паднахме ничком и после продължихме. Не бяхме минали много път и пред нас се изпречи река, която течеше с вино, по вкус съвсем подобно на хиоско. Течението беше обилно и пълноводно, така щото на места можеше да се мине и с кораб. Съобразихме тогава, че при очевидните белези на Дионисовото пребиваване има още повече основание да се вярва на надписа върху стълба. Пожелах да науча откъде изтича реката и затова тръгнах нагоре по течението. Но достигнах не до извор, а до огромни лози, отрупани с грозде. До корена на всяка една се стичаше капка прозрачно вино, от което се образуваше реката. Видяхме в нея и много риба, която по цвят и по вкус приличаше съвсем на вино. Уловихме няколко, ядохме и се опихме. Като ги разрязахме, естествено открихме, че са пълни с тригия. А по-късно ни дойде на ум да ядем тая риба заедно с друга, която живее във вода, и така с примеса намалявахме силата на винената гозба.

8. На едно място, дето беше възможно, преминахме реката и открихме невероятен сорт лози. Долната им част до земята беше ствол, дебел и с клонки, но от слабините нагоре бяха жени и си имаха всичко, както трябва. Така изобразяват у нас превръщащата се в дърво Дафне[4], малко преди да я хване Аполон. Върховете на пръстите им продължаваха в клонки и целите виснеха с гроздове. А по главите им вместо коса растяха лозови ластари, листа и грозде. Когато приближихме, те се ръкуваха и ни приветствуваха. Едни говореха лидийски, други индийски, а повечето по елински. И ни целунаха в устата, а целунатите веднага се опиха и си загубиха разума. Не позволиха обаче да късаме от гроздето, болеше ги и щом някой почнеше да тегли, викаха. Пожелаха и да се съвокупят с нас. И двама наши другари, които се събраха с тях, не можаха вече да се отделят и така си останаха свързани в половите части: веднага се сраснаха, пуснаха корен, от пръстите им прораснаха клонки, обвиха се с лозови филизи, само дето не изплодиха пред очите ни.

9. Оставихме ги и побягнахме към кораба. Като стигнахме, разказахме за всичко, което видяхме, също и за лозовата любов на нашите другари. Взехме няколко амфори, запасихме се и с вода, и с вино от реката и прекарахме нощта близо там на брега, а рано на другата сутрин потеглихме, водени от не особено напористия вятър. По пладне, когато островът вече не се виждаше, изведнъж се вдигна ураган, корабът попадна във въртоп, вдигна се на около три хиляди стадия височина и повече не се спусна върху морето. Вятърът наду платната и го понесе.

10. Седем дни и толкова нощи летяхме във въздуха, а на осмия съгледахме голяма земя като остров, блестяща и кълбовидна, осветена от обилна светлина. Приближихме, хвърлихме котва и слязохме. Огледахме земята и открихме, че е обитавана и обработвана. През деня нищо друго не видяхме, но когато настана нощ, появиха се наблизо и много други острови, едни по-големи, други по-малки. По цвят приличаха на огън. А долу видяхме и една друга земя, по нея имаше градове, реки, морета, гори и планини. По това установихме, че е нашата земя.

11. Решихме да идем и по-нататък и се натъкнахме на така наречените конеорли, които ни арестуваха. Те са мъже, които яздят орли и си служат с тях като с коне. Орлите там са огромни и почти всички са триглави. Ето по какво може да се получи представа за големината им — всяко от крилата им е по-дълго и по-дебело от мачтата на голям търговски кораб. Та тия конеорли имат за задача да облитат земята и ако открият чужденец, отвеждат го при царя. Ние също бяхме заловени и отведени. Той ни погледна, досети се по вида и облеклото ни какви сме и рече: „Вие, чужденци, елини ли сте?“ Като потвърдихме, той попита: „Тогава как сте успели да минете толкова въздушно пространство и да дойдете тук?“ Ние му разказахме всичко. И той също ни разказа своята история, като почна съвсем отначало — бил човек на име Ендимион от нашата земя и веднъж, както си спял, бил отвлечен и като дошъл тук, станал цар на страната. Каза ни, че тая земя е Луната, която ни свети долу. Да сме бъдели спокойни, не ни очаквала никаква опасност. Всичко, от каквото сме имали нужда, щял да ни предостави.

12. „И ако се оправя с войната, която започвам сега срещу обитателите на Слънцето, рече Ендимион, ще прекарате живота си при мене щастливо като никой друг.“ А ние запитахме кои са враговете и какво ги е скарало. Той каза: „Фаетон[5], царят на тия, които обитават Слънцето — също като Луната и то е обитавано, — воюва с нас вече дълги години. Ето каква беше причината. Преди години събрах най-бедните жители на моята държава с намерение да създам колония на Зорница, която е пуста и необитавана. Фаетон обаче завидя и като ни посрещна със своите конемравки на средата на пътя, спря колонията. Тогава ни победи и ние се върнахме — не можехме да се мерим с тях по военна подготовка. Но сега искам да възобновя войната и да изпратя колонията. Затова, ако искате, можете да вземете участие в нашия поход. Освен другото въоръжение ще дам на всеки от вас по един царски орел. Утре се отправяме на поход.“ — „Щом като искаш, така да бъде“ — казах аз.

13. Тогава останахме у него на угощение, а на сутринта като станахме, построихме се в боен ред. Съгледвачите известиха, че враговете са наблизо. Броят на войската беше сто хиляди души, без да се смятат тия от обоза, от обсадните машини, пешаците и чужденците-съюзници. От тях осемдесет хиляди бяха конеорлите, а двадесет хиляди зелкоперите. Тая птица също е огромна и вместо пера е гъсто обрасла със зелеви листа, а крилата й силно приличат на листа от салата. След тях бяха наредени просохвъртачите и тия, които се бият с чесън. Присъединиха се съюзници и от Голямата мечка — тридесет хиляди бълхострелци и петдесет хиляди ветробегачи. Бълхострелците яздеха огромни бълхи, отдето идеше и името им. На големина тия бълхи се равняваха на дванадесет слона. Ветробегачите бяха пешаци, които се носят във въздуха, без да имат крила. Ето как става това. Носят хитони, дълги до петите, които привързват с пояс. Вятърът ги издува като платно и така ги носи като ладии. По време на битка те обикновено са пелтасти[6]. Говореше се също, че щели да дойдат от звездите над Кападокия седемдесет хиляди жълъдоврабчета и петдесет хиляди коньожерави. Но не успях да ги видя, понеже не пристигнаха. Затова и не си позволявам да опиша какви са на вид. За тях се говореха какви ли не странни и невероятни неща[7].

14. Такъв беше съставът на Ендимионовата войска. И всички имаха еднакво въоръжение: шлемове от бобови шушулки. Бобът там е огромен и много як. А ризниците им бяха от шушулки на вълчи боб. Обелват го, съшиват шушулките и така се получава ризница. Шушулката на вълчия боб там е непробиваема и твърда като рог. А щитовете и мечовете им бяха като елинските.

15. Когато настана моментът, ето как се наредиха. Десния фланг заеха конеорлите и царят заедно с най-отбраните воини. Левия фланг заеха зелкоперите, центъра — съюзниците, всеки народ поотделно. Пехотната войска беше на брой около шестдесет милиона души. Ето по какъв начин я разположи Ендимион. Там има много на брой огромни паяци, всеки един по-голям от който и да е от Цикладските острови. Царят нареди да покрият с паяжина въздушното пространство между Луната и Зорница. И щом като изпълниха поръката и съоръжиха равнина, построи пешаците върху нея. Предвождаха ги Нюктерион, син на царя на хубавото време, и други двама.

16. Лявото крило на враговете заемаха конемравките, сред тях беше и Фаетон. Конемравките са огромни крилати животни подобни на нашите мравки, ако се изключи големината. Най-голямата от тях стига до два плетра. Биеха се не само ездачите им, но и самите те — най-вече с рогата си. Казваха, че били на брой към петдесет хиляди. На десния им фланг бяха наредени въздухокомарите, които също бяха към петдесет хиляди. Те бяха стрелци, яхнали огромни комари. След тях идеха въздушните бойци, леко въоръжени пехотинци, също отлични бойци. Мятаха отдалече с прашки огромни репи. Улученият не можеше да устои и умираше, а от раната му се разнасяше отвратителна миризма. Говореше се, че натривали репите с отрова от слез. Непосредствено до тях бяха построени стъблогъбите, тежковъоръжени близкобойни войници, на брой десет хиляди. Наричаха се стъблогъби, тъй като щитовете им бяха от гъби, а копията от стъбло на аспержа. Близо до тях стояха кучежълъдите, пратени на Фаетон от обитателите на Сириус. Броят им беше пет хиляди, а на вид представляваха същества с кучешки муцуни, които воюват яхнали хвъркати жълъди. Говореше се, че и от техните съюзници закъснели за битката повиканите от Млечния път прашкари и облакокентаври, които пристигнаха, когато сражението вече беше решено. Дано да не бяха идвали! А прашкарите пък изобщо не дойдоха, поради което, казват, Фаетон се разгневил и опожарил земята им по-късно. Такава беше силата, с която тръгна срещу нас Фаетон.

17. След като беше даден знак — и от двете страни изреваха магарета, които служат там за тръбачи, — войските се смесиха и сражението почна. Левият фланг на тия от Слънцето веднага побягна, дори преди да влезе в схватка с конеорлите. Подгонихме ги и започнахме да ги избиваме. Десният им фланг обаче надви нашия ляв и при преследването аерокомарите достигнаха чак до пехотата. Но тогава тя дойде на помощ и аерокомарите се обърнаха и побягнаха, особено след като усетиха, че лявото им крило е победено. Победата беше блестяща. Мнозина попаднаха в плен, мнозина бяха убити и тече толкова кръв, че облаците се боядисаха и станаха червени също както у нас при залез-слънце. Много кръв изкапа и върху земята, та ми дойде на ум да не би и по-рано да е ставала такава битка тук горе, а Омир да е помислил, че Зевс праща кървав дъжд във връзка със смъртта и Сарпедон[8].

18. Като се върнахме от преследването, издигнахме два победни паметника — единия върху паяжината в чест на пешата битка, а другия в чест на въздушната върху облаците. Едва-що привършихме тая работа, когато съгледвачите съобщиха, че насам препускат облакокентаврнте, които трябваше да дойдат в помощ на Фаетон преди битката. И вече се виждаше как наближават. Представляваха нещо крайно невероятно. Състояха се от хора и от крилати коне. Човешката им част беше на големина колкото горната половина на родоския колос, а конската колкото голям товарен кораб. За броя им не съобщавам да не би да се стори някому невероятен — толкова голям беше. Водеше ги Стрелецът от Зодиака. Като разбраха, че приятелите им са победени, пратиха вест до Фаетон пак да нападне, а те се прередиха в боен ред и нападнаха войската на лунните жители, която, разтурила реда, се беше пръснала по време на преследването и събирането на плячката. И обърнаха всички в бягство, а самия цар преследваха до града и избиха повечето от неговите птици. Изтръгнаха паметниците, опустошиха изтъканото от паяците поле и плениха мене и двама мои другари. Пристигна и Фаетон и на мястото на старите паметници бяха издигнати други. Същия ден ни отведоха на Слънцето с ръце отзад, вързани с късчета паяжина.

19. Слънчевите обитатели решиха да не обсаждат града, ами се върнаха назад и насред въздуха издигнаха преградна стена, така щото лъчите на Слънцето да не достигат до Луната. Стената беше двойна, направена от облаци. Очевидно поради това на Луната настъпи затъмнение и тя беше обгърната от непрекъсната нощ. Това принуди Ендимион да прати вестители да помоли да махнат стената и да не ги оставят да живеят в мрак. Обеща да плаща данък, да бъде съюзник и никога да не вдига война срещу тях. Искаше да даде и заложници в уверение, че ще изпълни обещанията си. Първия ден Фаетон и хората му се събраха два пъти на съвещание, но гневът още ги държеше.

20. Но на следващия омекнаха и беше сключен мирен договор със следното съдържание: „Обитателите на Слънцето и съюзниците им сключват договор с обитателите на Луната и техните съюзници при следните условия — слънчевите обитатели да разрушат преградната стена и да не нападат повече Луната, да върнат пленниците, всеки срещу определен откуп; обитателите на Луната да оставят автономни останалите звезди и да не вдигат оръжие срещу слънчевите обитатели; в случай на нападение да бъдат съюзници един на друг; всяка година царят на лунните жители да плаща на царя на слънчевите десет хиляди амфори роса и да му даде десет хиляди свои заложници; на Зорница да направят обща колония, в която да вземат участие и други, ако има желаещи; договорът да бъде написан на янтаров стълб, който да бъде издигнат насред въздуха в граничното пространство.“ Положиха клетва от страна на слънчевите жители Пожарен, Летен и Пламен, а от страна на лунните — Нощен, Лунен и Многосвет.

21. Така беше установен мирът. Преградната стена бе вдигната, а нас военнопленниците ни върнаха. Когато пристигнахме на Луната, бяхме посрещнати и приветствувани със сълзи на очи от нашите другари и от самия Ендимион. Той ни предложи да останем при него и да вземем участие в колони ята, като обеща да ми даде ръката на своя син. У тях няма жени. Аз казах, че за нищо на света не съм съгласен, ами поисках да ни изпрати надолу към морето. Като разбра, че е невъзможно да ме придума, даде ни угощение, което трая седем дни. И тогава ни изпрати.

22. А сега искам да разкажа какви странни и нечувани неща видях на Луната през времето, което прекарах там. Най-напред това, че се раждат не от жени, а от мъже. Мъжете се женят помежду си и дори не са чували името жена. До двадесет и пет години всички там се омъжват, а след това пък се женят. Забременяват не в утробата, а в прасеца. След като зачене, той започва да дебелее, а след известно време го разрязват и изваждат плода мъртъв. Тогава го излагат на вятъра със зинала уста и така го оживяват. Мене ми се струва, че елинската дума прасец се образува по този начин[9], тъй като лунната бременност протича в него. Ще разкажа и нещо още по-невероятно. Има у тях един вид хора, т.н. дървесници, които се получават ето по какъв начин. Отрязват десен тестикул на човек и го посаждат в земята. От него пораства доста голямо дърво, месесто като фалос. То си има клонки и листа, а плодовете му са жълъди, големи един лакът. Когато узреят, обират ги и като ги олюпят, получават се хора. На Луната срамната част може да се поставя и да се маха. На едни тя е от слонова кост, а на бедните дървена…

23. Когато човек остарее, не умира, а се разпръсква като дим и се превръща във въздух. Всички там се хранят по един и същи начин. Палят огън и пекат жаби на въглените. У тях има много жаби, летят по въздуха. И докато ги пекат, насядат около огъня като на трапеза, гълтат дима, който се вдига, и така се угощават. Такава им е храната. А питието им е въздух, изстискан в чаша, при което той се превръща във влага, нещо като роса. По малка и по голяма нужда не ходят и дори нямат отвърстия като нас и при любов… се използува свивката на крака над прасеца.[10] На това място са пробити. У тях човек се счита за красив, ако е плешив и без коса, а от човек с коса се отвращават. На звездите-комети обратно — за красиви се считат тия, които са с коса.[11] Срещнахме тамошни хора, които ни разказаха за обичаите и по ония места. На Луната си пускат бради малко над коляното. И всички са с по един пръст на крака и без нокти. И на всички над задника расте зелка, дълга като опашка, която винаги е зелена и не се къса, когато паднат назад.

24. И ако се изсекнат, излиза благоуханен мед. И когато се трудят или правят физически упражнения, тялото им се поти с мляко. Като капнат малко от меда, става на сирене. Произвеждат мазно и благоуханно като балсам олио от лук. Отглеждат и много водоносни лози. Зърната на гроздето са като парчета град и според мене, когато задуха вятър и разтърси тия лози, гроздовете се разкъсват и в същото време у нас пада град. А стомахът им е като торба. Слагат си вътре всякакви неща. Може да; се затваря и да се отваря и не се виждат нито черва, нито черен дроб в него, ами отвътре целият е обрасъл в гъсти косми, та когато на бебетата им е студено, пъхат ги в него.

25. На богатите дрехите са от фино меко стъкло, а на бедните от медна тъкан. По ония места има много мед и го обработват, като го навлажняват също като вълна. Колебая се дали да кажа какви са им очите да не би невероятността на това, дето ще река, да накара някой да помисли, че измислям. Все пак ще го кажа. Очите им могат да се вадят. И ако някой рече, маха си ги и става сляп, додето не реши отново да вижда. Тогава си ги слага и гледа. Често се случва да си загубят своите и да използуват чужди, за да гледат. А някои, обикновено богатите, имат и повече, които им стоят настрана. Ушите им са листа от платан. Само на тия, които се раждат от жълъди, са дървени.

26. В двореца на царя видях и едно друго чудо. Над един не особено дълбок кладенец има огледало и ако човек слезе в кладенеца, чува всичко, каквото се говори у нас на земята. А ако погледне в огледалото, вижда всички градове и всички народи, все едно че се намира до самите тях. Видях там домашните си и цялата си родина. Но дали и те ме видяха, това не мога да твърдя със сигурност. А който не вярва, че всичко това е така, ако му се случи някога да иде там, ще се убеди, че говоря истината.

27. Та тогава се простихме с царя и с хората му, качихме се и отплувахме. На мене Ендимион ми даде и дарове — два стъклени хитона и пет медни и пълно въоръжение от шушулки на вълчи боб. Но всички те останаха в търбуха на кита. Изпрати също и хиляда конеорли да ни изпроводят на разстояние петстотин стадия.

28. По време на плуването минахме покрай много земи, хвърлихме котва също и на Зорница, която току-що беше заселена. Слязохме и се запасихме с вода, влизане в Зодиака преминахме и покрай Слънцето. То беше отляво на незначително разстояние, но не слязохме, въпреки че другарите ми доста настояваха — не позволи вятърът. Видяхме, че страната е цветуща, с хубава земя, добре напоена и изобщо изобилствуваща с блага. Щом ни забелязаха облакокентаврите, които служеха като наемници у Фаетон, налетяха на кораба, но като разбраха, че сме съюзници, се оттеглиха.

29. Конеорлите се бяха върнали вече назад. Следната нощ и деня плувахме надолу към земята и надвечер достигнахме до Лампоград. Разположен е във въздушното пространство между Плеядите и Хиадите, значително по-ниско от Зодиака. Слязохме и не срещнахме никакъв човек, а голямо количество лампи, които бързаха насам-натам по пазара и вършеха нещо на пристанището. Едни бяха дребни — вероятно бедните, а други, по-малко на брой, твърде ярки и светеха силно — вероятно знатните и влиятелните. Всяка си имаше отделен дом — поставка за светилник. И те като хората имаха имена и се чуваше да разговарят. Нищо лошо не ни направиха и дори ни поканиха на угощение. Но въпреки гостоприемството страхувахме се и никой не посмя нито да яде, нито да спи. Насред града се намираше домът на управлението, дето управителят им седи по цяла нощ и извиква всяка една по име. И която не отговори, се осъжда на смърт като изоставила поста си. Смъртта се състои в това да угасне. Бяхме там, видяхме всичко и слушахме как лампите се оправдават, като излагат и причините, поради които са се забавили. Там познах и нашата лампа, обадих и се и я попитах как са у дома. И тя ми разказа всичко. Оная нощ прекарахме там, а на следния ден вдигнахме котва и продължихме плуването вече близо до облаците. Именно там видяхме град Облакокукувичино[12] и се изумихме, но не слязохме в него, тъй като вятърът не позволи. Казваха, че над жителите му царува Гарванът, синът на Черния дрозд. И аз си спомних за поета Аристофан, човек сведущ и правдив и без основание подозиран, че измисля. На третия ден подир това вече ясно се видя океанът, но земя, като се изключат въздушните острови, не се виждаше никъде. А и те вече бяха далече и изглеждаха огнени и лъчисти. На четвъртия ден по пладне, когато вятърът утихна и спря, се спуснахме върху морската повърхност.

30. Щом докоснахме водата, обхвана ни невероятна радост и възторг. Устроихме си великолепно веселие с това, което ни беше останало от припасите. Скачахме и плувахме в морето. Беше затишие и нямаше вълни. Но, изглежда, често се случва — голямото зло започва с промяна към добро. Тъй и ние плувахме само два дена в добро време, а на третия при изгрев-слънце изведнъж виждаме различни зверове, а сред тях и много китове. Един надвишаваше всички по големина — на дължина беше към хиляда и петстотин стадия. Приближаваше със зинала уста и на голямо разстояние пред себе си пенеше водата и вдигаше вълни. Виждаха се зъбите му, които бяха много по-дълги от колоните, представящи фалос у нас в Сирия[13], всички остри като колове и бели като от слонова кост. Като се прегърнахме и си казахме последно сбогом, зачакахме. А звярът наближи, насърба вода и ми погълна заедно с кораба, който не се разчупи о зъбите, ами мина през гърлото и попадна във вътрешностите му.

31. Когато се оказахме вътре, в първия момент от мрака нищо не се виждаше. Но по-късно китът зина и видяхме, че се намираме в пещера, достатъчно широка и висока, за да може да се разположи град с десет хиляди жители. Наоколо лежеше дребна риба и части от много други животни, корабни платна и котви, човешки кости и товари. По средата се беше образувала и земя с хълмове, според мене от утаяването на тинята, която поглъщаше китът. На земята растеше гора с най-различни дървета, имаше и зарзават и всичко това сякаш беше създадено от човешка ръка. Обиколката на земята беше двеста и четиридесет стадия. Можеха да се видят също морски птици — чайки и алкиони, които мътеха по дърветата.

32. Плакахме дълго тогава, но после ободрих другарите си и подпряхме кораба. Насякохме дърва, запалихме огън и приготвихме ядене от това, което ни беше подръка. Наоколо имаше неограничено количество всякаква риба. Разполагахме и с още малко вода от тази, която взехме от Зорница. Вдигнахме се на следния ден и щом китът зинеше, виждахме ту земя, ту планини, понякога само небе, често и острови. И разбрахме, че се носи стремително от единия до другия край на океана. Когато привикнахме с обстановката, взех седмина от другарите си и навлязохме да огледаме гората. Не бяхме минали и пет стадия, когато открихме светилище на Посейдон — разбираше се от надписа. А не след дълго се натъкнахме на много гробове с паметници, а наблизо и на извор с бистра вода. Чухме освен това кучешки лай, показа се дим отдалече и решихме, че там някъде вероятно има колиба.

33. Усилихме крачка и ни се изпречиха старец и момче, които с усърдие обработваха зеленчукова градина — прокарваха в нея вода от извора. Спряхме радостни, но в същото време и обезпокоени. Вероятно и те изпитваха същото, защото стояха, без да продумат. Мина малко време и старецът рече: „Кои сте вие, чужденци? Морски божества ли сте, или клети хора със съдба, подобна на нашата? Защото ние сме хора, родени и живели на земята. Но сега сме морски обитатели и плуваме заедно с това чудовище, на което сме пленници. Не знаем какво сме точно — приличаме на мъртви, но, от друга страна, вярваме, че сме живи.“ На това аз отговорих: „И ние сме хора, чичо. Отскоро сме тук. Оня ден бяхме погълнати заедно с кораба. А днес излязохме да проучим какво има в гората. Видяхме, че е голяма и гъста. И, изглежда, някое божество ни доведе тук, за да те видим и да разберем, че не сме единствените пленници на това животно. Но разкажи ни твоята история, кой си и как си попаднал вътре.“ Той каза, че нито ще ни разкаже, нито ще ни изслуша, преди да ни угости с това, с което разполага в момента. И ни отведе в къщата, която се оказа напълно удобна. Имаше и легла от шума, и всякаква друга уредба. Предложи ни зеленчук, овошки и риба, сипа ни и вино. И като си хапнахме добре, разпита какво сме преживели. Разказах му всичко подред — и за бурята, и какво видяхме на острова, и за въздушното плаване, за войната и всичко друго до потъването ни в кита.

34. Старецът се удиви на всичко това и на свой ред заразказва своите патила: „По род съм от Кипър, мои гости. Отправих се от родината си на търговия заедно с моя спи, когото виждате, и с много други слуги. Плувах към Италия с разнообразен товар на голям кораб, части от който вероятно сте забелязали в устата на кита. До Сицилия плавахме щастливо. Но оттам ни подхвана ураганен вятър, носи ни три дена и ни отвлече в океана, дето ни се изпречи китът и ни погълна до един. Другите загинаха, оцеляхме само ние двамата. Погребахме другарите си, изградихме светилище на Посейдон и ето как живеем, сами виждате. Отглеждаме зеленчук, храним се с риба и плодове. Както виждате, гората е голяма, в нея има и много лози, от които получаваме най-добро вино. Видели сте вероятно и извора, от който черпим чиста студена вода. Направихме си легла от шума, палим и огън, има достатъчно дърва. Ловим и птици, които попадат в кита, и жива риба ловим при хрилете му. Там също се къпем, когато пожелаем. Недалече има солено езеро двадесет стадия в периметър, пълно с най-разнообразна риба. Там също се къпем и плуваме на малка ладия, която си построих сам. Минаха вече двадесет и седем години, откакто сме погълнати.

35. Вероятно бихме понесли всичко друго, ако съседите ни, които обитават наоколо, диви и необщителни същества, не се отнасяха толкова зле с нас.“ — „И други ли обитатели има в кита?“ — попитах аз. „Има — отговори старецът, — и то много, негостоприемни и със странен вид. В западната част на гората откъм опашката обитават соленоядите, племе с очи на змиорка и с лице на бръмбар; войнствени и дръзки, те ядат сурово месо. Откъм дясната плешка на кита живеят тритонокозлите, които в горната част на тялото си са като хора, а в долната приличат на невестулка. Но в сравнение с другите имат по-добър нрав. Наляво живеят ракоръките и рибоглавите, които са свързани с приятелски съюз. Централната част заемат кривораците и калканоногите, които са войнствени и бързоноги. Източната част, която обитавам аз, е обърната към устата и в по-голямата си част е пуста, понеже я залива морето. И въпреки това плащам за нея данък на калканоногите всяка година по петстотин стриди. Това са обитателите на страната. Вие трябва да помислите как да окажем съпротива на толкова племена и как ще живеем за в бъдеще.“

36. Тогава попитах: „Колко са всички на брой?“ Той каза: „Повече от хиляда.“ — „И какво име оръжието?“ — „Никакво — рече старецът, — само риби кости.“ — „Нищо по-лесно тогава. Ние имаме оръжие и щом са невъоръжени, ще ги нападнем“ — рекох аз. „Ако ги победим, животът ни за в бъдеще ще бъде сигурен.“ Това решихме, върнахме се при кораба и започнахме да се готвим. Повод за войната щеше да бъде отказът да се предаде данъкът. Беше настъпило вече определеното време. И те пратиха да го поискат, но старецът отговори надменно и пропъди вестителите. Разгневени, калканоногите и кривораците с крясък и викове нападнаха първи Скинтар — така се казваше старецът.

37. Понеже очаквахме нападението, въоръжихме се и завардихме мястото. Устроихме засада с отряд от двадесет и пет човека. Получиха нареждане да изскочат веднага щом враговете преминат. И те направиха така — изскочиха и започнаха да ги секат в тил. А ние, двадесет и пет души на брой — Скинтар и синът му се биха в този отряд, — ги посрещнахме и влязохме в бой. Бихме се с цялото си сърце и всичките си сили. Накрая ги обърнахме в бяг и ги преследвахме чак до пещерите им. От враговете загинаха сто и седемдесет души, от нашите един и кормчията, който бе пронизан в гърба с гръбначна кост от морска лястовица.

38. Деня и следващата нощ прекарахме на бойното поле. Поставихме и победен паметник — изсъхнал гръбнак на делфин. На следния ден останалите научиха и също дойдоха. На дясното крило бяха соленоядите, водеше ги Паламуд, на лявото — рибоглавите, а центъра заемаха ракоръките. Тритонокозлите запазиха мира и не станаха съюзници нито на едната, нито на другата страна. Пресрещнахме ги при светилището на Посейдон и ги нападнахме със силни викове. Търбухът на кита отекваше като пещера. Обърнахме в бяг противниците, понеже бяха слабо въоръжени, и ги прогонихме в гората. Така овладяхме цялата земя.

39. Не след дълго пратиха вестители, вдигнаха труповете и направиха опит да влязат в преговори за сключване на мир. Но ние решихме да не сключваме примирие. На следния ден настъпихме и унищожихме всички до крак, с изключение на тритонокозлите. Но те, като видяха какво става, побягнаха и се хвърлиха през хрилете в морето. Тогава преминахме на вече свободната от врагове земя и заживяхме спокойно. Спортувахме и ловувахме, работехме на лозята, беряхме плодове от дърветата. Живеехме свободно и в удобство в този огромен затвор, от който беше невъзможно да се побегне. Така прекарахме година и осем месеца.

40. В петия ден на деветия месец, когато китът разтвори за втори път уста — правеше го веднъж на всеки час, така че по отварянията определяхме и времето, — та по време на второто отваряне изведнъж се чуха викове и шум, подвиквания и плясък на весла като при гребане. Разтревожени, долазихме до самата уста на звяра, застанахме зад зъбите и видяхме най-голямото от всички виждани дотогава чудеса. Огромни мъже, на ръст половин стадий, плуваха на огромни острови също като върху триери. Зная, че ми предстои да разкажа неща, които наистина изглеждат невероятни, но все пак ще ги разкажа. Островите бяха не особено високи, но иначе дълги и в периметър към сто стадия. Върху всеки един плуваха около сто и двадесет такива мъже. Седяха на две редици от двете страни на острова и също като с гребла гребяха подред с огромни кипариси направо, както са си с листата и клоните. Отзад — изглежда, това беше кърмата — върху висок хълм седеше кормчията и държеше медно кормило, дълго пет стадия. А на носа воюваха около четиридесет въоръжени мъже, които, ако се изключи косата, по всичко друго приличаха на хора. Тя беше огнена и гореше, тъй че нямаха нужда от шлемове[14]. Вместо платна на всеки остров имаме голяма гора, вятърът духаше в нея, издуваше я и носеше острова натам, накъдето кажеше кормчията. Гребците имаха и началник, който подвикваше. При гребането островите се придвижваха бързо също като големи кораби.

41. Отначало видяхме два-три. По-късно се показаха към шестстотин, които се отделиха на известно разстояние едни срещу други и започнаха морска битка[15]. Много сблъскваха нос в нос, много биваха ударени и потъваха. Тия, които влизаха в схватка, се биеха жестоко и не се отделяха лесно един от друг. Наредените на носа войници проявяваха цялото си усърдие при абордажа на чуждия остров и при унищожаването на противника. Никой не попадаше жив в плен. Вместо железни куки хвърляха огромни свързани един с друг полипи, а те се увиваха в гората на вражия остров и по този начин го задържаха. Стреляха и се раняваха със стриди, големи колкото каруци, и с гъби дълги един плетър.

42. Техни предводители бяха Еолокентавърът и Морският пияч. Битката, изглежда, беше предизвикана от един грабеж. Както можеше да се разбере от взаимните подвиквания и назовавания на имената на царете, Морският пияч отвлякъл много делфинови стада на Еолокентавъра. Накрая победиха Еолокентавър и хората му, които потопиха сто и петдесет неприятелски острова и плениха три заедно с екипажите им. Останалите обърнаха нос и побягнаха. Гониха ги известно време, но понеже се свечери, върнаха се при разбитите кораби, овладяха повечето вражи и прибраха своите. И от техните острови потънаха не по-малко от осемдесет. Вдигнаха и паметник в чест на морската победа, като поправиха един от вражите острови и го поставиха върху главата на кита. Оная нощ прекараха край животното, като привързаха за него въжетата и пуснаха наблизо котвите, които бяха огромни, стъклени, но яки. На следния ден извършиха жертвоприношение върху кита, погребаха на него близките си и отплуваха радостни, като пееха нещо като пеан[16]. Това бяха събитията, които станаха по време на битката на островите.

[1] Съчиненията на Ктезий и Ямбул са изгубени. Нещо повече се знае за фантастическата повест на Антоний Диоген „Чудесата отвъд Туле“, която е извор за много ситуации в Лукиановото съчинение. ↑

[2] Прави се намек за Платоновата „Държава“ (кн. X, 614 и сл.). ↑

[3] Намеква се за едно място у Херодот (кн. IV, 82). ↑

[4] Според мита бягащата от преследването на Аполон Дафне била превърната в дърво. ↑

[5] В разказа си Лукиан пародира митологията, като включва известни митологически фигури като Фаетон и Ендимион. ↑

[6] Пелтастите са вид леко въоръжени войници в гръцката войска. ↑

[7] Лукиан напомня и пародира антични историографи (Херодот, I, 193, Тукидид, III, 113, Тацит, „Германия“ 46). ↑

[8] Напомня се едно място от Омир, „Илиада“ (XVI, 459–461). ↑

[9] Основание за тази измислица дава на Лукиан гръцката дума за прасец, която е сложна и има като съставна част gaster (т.е. корем, утроба.). ↑

[10] Основание за тази измислица дава на Лукиан гръцката дума за прасец, която е сложна и има като съставна част gaster (т.е. корем, утроба.). ↑

[11] Игра на думи, която се основава на значението на гръцката дума cometes, която значи „човек с дълга коса“. ↑

[12] Този град е измислица на комика Аристофан в неговата комедия „Птиците“ (ст. 819 и сл,). ↑

[13] Описани са в съчинението на Лукиан „За сирийската богиня“ (гл. 28). Лукиан е родом от сирийския град Самосата. ↑

[14] Напомня се едно място у Омир („Илиада“, V, 4). ↑

[15] Пародира се описанието на морската битка между Коринт и Коркира у Тукидид (1.48). ↑

[16] Пеан е военна песен най-често в чест на бог Аполон. ↑

Книга втора

1. От тоя момент нататък престанах да понасям живота в кита и затова затърсих някакво средство да се измъкнем. Най-напред решихме да прокопаем десния хълбок и оттам да избягаме. Започнахме да копаем, но като изминахме пет стадия, без да се вижда някакъв край, отказахме се и решихме да подпалим гората. По този начин китът щеше да умре. Ако успеехме, струваше ни се, че излазът навън ще бъде лесен. Подпалихме най-напред откъм опашката. Седем дни и седем нощи китът не показа, че усеща пожара, а на осмия и деветия усетихме, че вече се мъчи. Едвам-едвам си отваряше устата и щом я отвореше, веднага я затваряше. На десетия и на единадесетия започна да издъхва и да изпуска зловоние. И чак на дванадесетия ни дойде на ум, че ако в момента, когато си отвори устата, не му подпрем челюстите така, че да не може да ги сключи повече, съществува опасност да останем затворени в неговия труп и да загинем. Подпряхме тогава устата с огромни колове и заподготвяхме кораба. Натоварихме колкото се може повече вода и всякакви други провизии. Кормчия щеше да ни бъде Скинтар. На следния ден животното бе вече мъртво.

2. Извлякохме кораба през гърлото, вързахме го за зъбите и полека го спуснахме в морето. Тогава се качихме на гърба и принесохме жертва на Посейдон до победния паметник. Три дена прекарахме там — беше затишие, — а на четвъртия отплувахме. Наоколо имаше много трупове, останали от битката. Приближихме и се изумихме от дължината на телата им. Няколко дена плавахме с умерено силен вятър. После задуха силен северен вятър, настана страшен мраз и цялото море замръзна, и то не само на повърхността, но и на дълбочина около четиристотин разтега, така щото можеше да се слиза от кораба и да се тича по леда. Вятърът продължаваше и студът стана непоносим. Ето какво измислихме тогава — идеята беше на Скинтар. Изкопахме в леда доста голяма пещера и прекарахме вътре тридесет дена. Палехме огън и се хранехме с риба. Набавяхме си я с копане. Когато провизиите се свършиха, излязохме, измъкнахме кораба от леда и като опънахме платното, вятърът ни повлече. Гладко и приятно се пързаляхме по леда, все едно че плувахме. На петия ден вече се стопли, ледът се разтопи и отново се превърна във вода.

3. Плувахме около триста стадия и достигнахме до малък пустинен остров, където се запасихме с вода — беше ни се свършила вече. Пронизахме със стрели два диви бика и отплувахме. Тия бикове имаха рога не отгоре на главата, а под очите, както искал Мом[1]. Не след дълго навлязохме в море не от вода, а от мляко. В него се издигаше бял остров, покрит с лози. В периметър двадесет и пет стадия островът представляваше буца сирене, отлично съсирено, както узнахме по-късно, когато вкусихме. Лозите виснеха с грозде. Но това, което пиехме, като изстисквахме зърната, беше не шира, а мляко. Насред ветрова се издигаше светилище на нереидата Галатея[2], както можеше да се разбере от надписа. За времето, което прекарахме там, земята ни даваше храна, а питие — млякото на лозите. Говореше се, че тия места владее царица Тиро[3], дъщеря на Салмоней, която получила тая почит от Посейдон, след като напуснала живота.

4. На острова останахме пет дена, а на шестия отплувахме. Вятърът беше попътен, а вълните малки и тихи. На осмия ден напуснахме млякото и заплувахме в солена тъмносиня вода. И видяхме много хора да тичат по морето. По нищо не се различаваха от нас, нито по външен вид, нито по ръст, единствено по краката. Бяха им от корк. Вероятно поради това се наричаха корконоги. Чудно ни беше как не потъват, как се задържат върху вълните и колко спокойно си бродят. Приближиха, поздравиха ни по елински и казаха, че бързат към Корка, тяхната родина. Известно време тичаха заедно с кораба, а подир това ни пожелаха добър път, отделиха се и изчезнаха. След малко се показа група острови. Наблизо от лявата страна беше и Корка, към който бързаха корконогите. Представляваше град, разположен върху огромен объл корк. А доста по-далече отляво се виждаха други пет острова, големи и твърде високи, на които горяха много огньове.

5. Непосредствено пред нас се изпречи широк и нисък остров, на разстояние не по-малко от петстотин стадия. Когато приближихме, облъхна ни чуден ветрец, благ и уханен. Такъв полъх имало, както казва историкът Херодот, в щастливата Арабия. Усетихме сладостен дъх на рози и нарциси, на зюмбюл, лилия и теменуга, още на мирта, лавър и цъфнала лоза. Зарадва ни приятният мирис и ни обхвана надежда, че след толкова премеждия ще случим и добро. Бяхме вече съвсем наблизо, когато забелязахме, че целият остров е заобиколен с добре защитени от вълните заливи. В морето безшумно се вливаха реки с прозрачни води. Видяхме поляни, гори. Сладкопойни птички огласяваха брега и клоните на дърветата. Беше приятно да се вдъхва лекият въздух. В гората духаше тих и спокоен ветрец и при движението си клоните издаваха протяжен сладостен звук, който напомняше свирене на коса флейта в безлюдно място. Дочухме и шум от много гласове, но не тревожни, а като на угощение, когато едни свирят, други казват нещо одобрително, трети ръкопляскат на изпълнението на флейта и китара.

6. Омаяни от всичко това, приближихме, хвърлихме котва и слязохме. Оставихме там Скинтар и двама другари и тръгнахме. На минаване през една цветна поляна се натъкнахме на пограничната стража. Вързаха ни с розови венци — у тях това е най-страшната верига — и ни отведоха при управителя. Научихме по пътя от стражата, че това бил Островът на блажените, управляван от критянина Радамант[4]. Отведоха ни и застанахме в редицата на подсъдимите. Бяхме четвърти поред.

7. Първото дело беше на Аякс[5], сина на Теламон, по въпроса дали е редно да живее сред героите, или не. Обвиняваха го, че е полудял и се е самоубил. Говориха мнозина, а накрая се произнесе Радамант, който нареди най-напред да пие кукуряк[6] и после да бъде предаден на лекаря Хипократ от Кос. Можел да участвува в пира, след като си оправел душевното здраве.

8. Второто дело засягаше любовен въпрос и беше между Тезей и Менелай. Те спореха на кого от двамата е редно да бъде съпруга Елена. Радамант отсъди, че е редно да бъде на Менелай, тъй като той извършил толкова подвизи и на толкова опасности се изложил в името на брака, докато Тезей имал и други жени — и амазонката Иполита, и дъщерите на Минос Ариадна и Федра.

9. Третото дело беше за първенство между Александър, сина на Филип, и картагенеца Ханибал. Реши се, че първенство има Александър и му беше поставено кресло редом с персийския цар Кир Стари.

10. Четвърти изведоха нас. Радамант попита какво се е случило, че сме стъпили живи на светото място. Ние разказахме всичко поред. Той ни отстрани и дълго време обмисля нашия случай, като се съветва и с другите съдии от състава. Между останалите му колеги беше и атинянинът Аристид Справедливият[7]. Накрая той взе решение и го обяви — да бъдем наказани за любопитството и скитането си след смъртта, а сега да останем определено време на острова, да бъдем поканени на пира на героите, а после да отпътуваме. Определи срокът на пребиваването ни да не надвишава седем месеца.

11. В тоя момент венците, с които бяхме вързани, паднаха от само себе си и станахме свободни. Отведоха ни в града на пира на блажените. Целият град беше от злато, а крепостната стена от смарагд. Имаше седем порти, всичките направени от цяло канелено дърво. А земята вътре в града беше от слонова кост. Храмовете на всички богове бяха изградени от берил, а жертвениците, върху които принасят хекатомба, от огромни монолитни аметисти. Около града тече река от най-фино благовоние, широка сто царски лакътя, дълбока петдесет, така щото в нея спокойно можеха да плават кораби. Там има бани, огромни стъклени сгради, отоплявани с дърва от канела, дето ваните вместо с вода се пълнят с топла роса.

12. Дрехите им са пурпурни на цвят и са изтъкани от най-фина паяжина. Самите те нямат тела, а са безплътни и неосезаеми. Имат само външния вид на хора. Но въпреки че са безтелесни, съществуват, движат се, мислят и говорят. Те са като безплътни движещи се души, покрити само с нещо, което е подобие на тяло, и ако човек не ги докосне, не може да разбере, че това, което е пред очите му, не е тяло — приличат на изправени светли сенки. Там никой не остарява, ами си остава на възрастта, на която е дошъл. Нямат нощ, но и денят им не е съвсем светъл. Светлината е като на видело, все едно че слънцето никога не ще се вдигне на изток. Известно им е едно годишно време. Винаги е пролет и духа един-единствен вятър — зефирът.

13. Земята там е покрита с цветя, с всякакви облагородени сенчести дървета. Лозите им връзват дванадесет пъти и дават плод всеки месец. А за нара, ябълката и другите плодни дървета казваха, че са тринадесетоносни, тъй като в тамошния месец Минос плодели два пъти. Пшеницата наместо зърна ражда на върха на стъблото направо хляб във формата на гъбена шапчица. Край града изтичат триста шестдесет и пет водни извора и също толкова с мед. Има и петстотин благовонни, но те са по-малки. Текат седем млечни и осем винени реки.

14. Пируват вън от града на Елисейското поле. То представлява великолепна поля на, заобиколена с гъста гора от какви ли не дървета. Тя прави сянка на пируващите, които възлягат на цветното ложе. Като се изключи разливането на питието, всичко друго се разнася от ветровете. От виночерпци нужда няма, тъй като наоколо растат огромни дървета от прозрачно стъкло, чиито плодове са най-разнообразни по големина и по форма чаши. Когато някой дойде на угощението, откъсва си една-две, слага ги пред себе си и те моментално се изпълват с вино. По този начин пият. Наместо венци славеите и другите сладкопойни птички късат цветя с човчици от близките поляни, летят над пируващите, ръсят ги като със сняг и пеят. А ето как се парфюмират. Гъсти облаци попиват благовония от изворите и от реката и като дойдат над пируващите, вятърът слабо ги натиска и се изсипва дъждец, спокоен и лек като роса.

15. На угощението се забавляват с музика и песни. Най-често се изпълняват поемите на Омир. Той лично присъствува там, възлегнал до Одисей. Има и хорове от момчета и девойки. Еуном от Локри, Арион[8] от Лесбос, Анакреон и Стезихор[9] ги водят и пеят с тях. И него видях там — Елена беше му се отсърдила вече. След тях излиза втори хор, който се състои от лебеди, лястовици и славеи. След тях подемат песен ветровете и цялата гора отвръща като съпровод на флейта.

16. Но ето от какво зависи най-вече радостното им настроение. Близо до поляната има два извора — единият на смеха, а другият на удоволствието. Преди угощение всички пият и от двата и затова после прекарват в смях и веселие.

17. Искам да кажа и кои прочути хора видях там. Видях всички полубогове, воювали при Троя, с изключение на Аякс от Локри. Говореха, че той единствен бил наказан[10] в страната на нечестивите. От варварите видях двамата Кировци[11], скита Анахарзис[12], тракиеца Замолксис[13] и италиеца Нума: Видях също спартанеца Ликург[14] и атиняните Фокион и Телос[15], също и седемте мъдреци с изключение на Пернандър[16]. Видях и Сократ, сина на Софрониск, който бърбореше с Нестор и Паламед[17]. Край него бяха спартанецът Хиацинт, теспиецът Нарцис, Хилас и много други красавци. А мене ми се стори, че беше влюбен в Хиацинт, тъй като най-често него опровергаваше[18]. Говореха, че Радамант му се сърдел и че много пъти заплашвал, че ще го изхвърли от острова, ако не престане да иронизира по време на пира. Единствено Платон отсъствуваше. Казваха, че живеел в измисления от него град[19] и се подчинявал на устройството и законите, които създал.

18. Първото място там имат Аристип[20], Епикур и техните ученици, хора приятни, благоразположени и отлични сътрапезници. Сред тях видях и фригиеца Езоп, който им беше донякъде като шут. Диоген[21] от Синопа си беше променил нрава. Беше взел за жена хетерата Лаида, често скачаше да танцува и под действието на пиенето се държеше неприлично. От стоиците нямаше никой — говореше се, че още изкачват стръмната височина на добродетелта. Чухме, че на Хризип[22] било забранено да стъпва на острова, преди да премине четири пъти курс на лечение с кукуряк. За тия от Академията[23] казваха, че искали да дойдат, но се бавели и обмисляли — дори още не били установили дали съществува такъв остров. Но според мене те се страхуват от присъдата на Радамант, която ги очаква за това, дето унищожиха твърдия критерий за истина. Говореха, че мнозина от тях поемали заедно с другите, но от мудност изоставали, не успявали да ги настигнат и се връщали назад от средата на пътя.

19. Та това бяха най-изтъкнатите обитатели на Острова на блажените. Най-много почитат Ахил, а след него Тезей. Ето какви са обичаите им за любовните наслади. Любят се пред очите на всички и с жени, и с мъже и в никакъв случай това не се счита у тях за срамно. Единствено Сократ се кълнеше, че общувал с младежите без лош помисъл. Но всички бяха на мнение, че клетвата му е лъжлива. И Хиацинт, и Нарцис неведнъж признаваха, че е тъй, той обаче отричаше. Жените там са общи и никой не завижда на ближния си. По този въпрос те са съвсем като в Платоновата държава. А момчетата допускат до себе си всеки, който пожелае, без да имат каквото и да е против.

20. Два-три дена след пристигането ни отидох при поета Омир. И двамата се случихме свободни. Разпитах го и за други неща, но също и откъде е родом. Казах му, че по този въпрос продължава да се спори на земята. Сподели, че му било известно, дето едни смятат, че е роден на Хиос, други в Смирна, а мнозина в Колофон. Каза, че е от Вавилон, където го наричали не Омир, а Тигранес. По-късно попаднал като заложник[24] у елините и променил името си. Попитах го и за спорните стихове дали са написани от него. А той заяви, че всички са негови и разбрах, че филолозите Зенодот, Аристарх и техните последователи доста са преливали от пусто в празно. Тия отговори ме задоволиха и тогава попитах защо е започнал „Илиада“ с думата „гняв“. А той рече, че това начало не е продиктувано от никакво съображение. Пожелах да разбера още дали „Одисея“ е създадена преди „Илиада“, както твърдят мнозина, и той отрече. А това, че не е бил сляп, както говорят, разбрах веднага. Гледаше си, така че нямаше нужда и да го питам. Разговаряхме няколко пъти, когато виждах, че е свободен. Отивах, поставях му въпроси, той отговаряше на драго сърце, особено след процеса, който спечели. Беше го дал под съд за обида Терсит за това, че го подиграл в поемата си. С помощта на Одисей, който свидетелствува в негова полза, Омир бе оправдан.

21. По това време пристигна и Питагор от Самос. Седем пъти беше умирал и толкова пъти беше живял в седем животни и вече беше преминал кръговрата на душата. Цялата му дясна страна бе златна. Реши се да живее на острова, без да се изясни само това дали е редно да го наричат Питагор или Еуфорб[25]. Също и Емпедокъл[26] пристигна, целият добре изпържен и опечен. Но въпреки настоятелните му молби отказаха да го приемат.

22. Дойде времето и за един техен празник със състезания, наречен Смъртници. За уредници бяха избрани Ахил — за пети път, и Тезей — за седми. От много място би имало нужда, за да предам всичко. Затова ще разкажа само основните събития. В борбата победи потомъкът на Херакъл, Каран, който се състезава с Одисей за венец. В боксовата среща между египтянина Арий, който е погребан в Коринт, и Епий резултатът беше равен. Там не се урежда състезание по панкратий. В бягането не си спомням кой беше победител. От поетите Омир беше подчертано най-добрият, но въпреки това първото място получи Хезиод. За всички наградата беше венец, сплетен, от паунови пера.

23. Непосредствено след завършването на състезанията пристигна вест, че тия, които търпят наказания в страната на нечестивите, са разчупили оковите, надвили са стражата и напредват към острова. Водели ги Фаларис от Акрагант, египтянинът Бусирис, тракиецът Диомед, Скирон, Питиокампт[27] и хората им. Щом научи това, Радамант построи героите в боен ред на морския бряг. Предводители бяха Тезей, Ахил и Аякс Теламонов — беше дошъл вече на себе си. Двата отряда влязоха в стълкновение. Победа удържаха героите, най-вече благодарение на Ахил. Отличи се и Сократ, който се биеше на десния франг, и то много повече, отколкото приживе при Делион[28]. Когато враговете настъпиха, той не побягна, а ги посрещна, без да трепне. По-късно му определиха и награда, голям красив парк в околността на града, дето събираше другарите си на разговор. Той нарече това място Мъртвата академия.

24. Плениха победените, оковаха ги и ги пратиха обратно за още по-големи наказания. Омир описа и тая битка и на тръгване ми даде съчинението си да го отнеса на земята. По-късно обаче заедно с останалия багаж загубих и него. Такова беше началото на поемата:

Музо, запей ми за боя сега на героите мъртви.

Съгласно техния обичай при военна победа свариха бакла и уредиха голямо празнично угощение. Единствено Питагор не присъствуваше на обеда. Отдалечи се и не хапна, понеже се отвращавал от яденето на бакла.

25. Бяха се изпълнили вече шест месеца от нашето пребиваване и на средата на седмия се завърза ето каква интрига. Кинир[29], синът на Скинтар, който беше едър и красив младеж, доста време вече беше влюбен в Елена. Не остана скрито, че тя също се е привързала към момчето. Често си кимаха по време на угощение, вдигаха чаши един за друг, ставаха и се разхождаха сами в гората. Кинир беше толкова влюбен и объркан, че реши да грабне Елена и да избягат. Тя прие да заминат и да отидат да живеят на някой от околните острови — било на Корка, било на остров Сирене. Бяха привлекли като съмишленици и трима от най-смелите ми другари. Но Кинир не споделил своите планове с баща си, понеже знаеше, че ще му попречи. В определеното време привел в изпълнение замисленото. И щом настанала нощ — аз не съм бил там, спял съм на Елисейското поле, — без да забележи никой, взели Елена и бързо отплували.

26. Към полунощ Менелай се събудил. Като усетил, че леглото на жена му е празно, надал вик, грабнал брат си и отишъл при Радамант. А на сутринта съгледвачите съобщиха, че видели кораба навътре в морето. Тогава Радамант натовари петдесет героя на кораб, направен от цял дънер на асфодел, и нареди да ги преследват. А те се постарали и по обед ги настигнали в момента, когато навлизали в млечния океан близо до остров Сирене. Чак дотам успели да достигнат. Привързали кораба им с верига от рози и заплували назад. Елена плачела от срам и стояла с покрита глава. Радамант разпита най-напред Кинир и съучастниците му и след като заявиха, че нямат други съмишленици, нареди да ги бичуват със слез. После ги оковаха за срамната част и ги пратиха в страната на нечестивите.

27. Освен това взеха решение да отпратят и нас от острова преди определения срок, като позволиха да останем само още и следния ден. При мисълта каква благодатна страна ще напусна, за да се заскитам отново по света, заплаках и замолих да ме оставят. Но те ме утешиха, че няма да минат много години и пак ще се върна при тях. И дори ми показаха отреденото ми за бъдното време кресло и ложе близо до най-благородните. Тогава отидох при Радамант и настоятелно помолих да ми предскаже бъдещето и да ми покаже пътя по морето. А той рече, че ще скитам дълго, че ще преживея много опасности и чак тогава ще достигна родината си, но не пожела да определи точно кога ще стане това. Посочи ми петте острова, които се виждаха наблизо, и един шести по-далеч и рече, че тия, близките, където горяха големи огньове, били земята на нечестивите, шестият бил градът на сънищата, а по-нататък следвал островът на Калипсо, който не се виждал. „Когато преминеш тия острови, рече Радамант, ще достигнеш до голям континент на противоположната страна на вашия свят. Там ще ти се случат много неща, ще преминеш през различни племена, ще видиш диви хора и чак след това ще достигнеш до вашия континент.“ Това рече Радамант.

28. След това изтръгна от земята слезово коренче[30], подаде ми го и ме посъветва да му се моля, когато попадна в голяма опасност. Посъветва ме също, когато достигна в тази земя, да не разравям огън с кама, да не ям вълчи боб и да не спя с момче над осемнадесет години. Ако съм помнел тия неща, имало надежда да се върна на острова. Тогава се приготвихме за отплуването и когато дойде времето за ядене, угостихме се за последен път заедно с блажените. А на следния ден отидох при поета Омир и го помолих да ми съчини епиграма от два стиха. И като я съчини, накарах да я издълбаят върху стълб от берил, който издигнах с лице към пристанището. Ето каква беше епиграмата.

„На боговете блажени бе мил Лукиан и видя той

всичко по тия места и във родния град се завърна.“

29. Прекарахме там и оня ден, а на следния отплавахме, изпроводени от героите. Тогава Одисей приближи и предаде незабелязано от Пенелопа да занеса писмо на Калипсо на остров Огигия. А Радамант изпрати с нас кормчията Навплий, та ако слизаме на островите, да казва, че нямаме лоши намерения и да не ни залавят. Напредвайки, излязохме извън границите на благоуханието и ни посрещна страшен мирис като от едновременно изгаряне на асфалт, смола и сяра и гъст облак непоносим дим, все едно че наблизо печаха направо хора. Беше тъмно и мъгливо и от въздуха капеше смолиста роса. Дочухме също свистене на бичове и вопли на множество хора.

30. На другите острови не хвърлихме котва, а ето какъв беше тоя, на който слязохме. Беше стръмен и почти отвесен, от всички страни обкръжен с остри скали. И никъде не се виждаше нито дърво, нито вода. Въпреки това успяхме да изпълзим по стръмнината и тръгнахме по един път, обрасъл с тръни и бодли. Земята наоколо беше отвратителна. Достигнахме затвора и мъчилището и най-напред ни учуди странната природа на тия места. Вместо с цветя от единия до другия край земята беше прорасла с ками и шишове. Наоколо течаха реки — едната от нечистотии, другата от кръв, а най-вътрешната от огън. Тя беше огромна и неизбродима и течеше съвсем като че ли беше от вода. Имаше и вълни също като в морето и много видове риба. Едни приличаха на главни, а малките на нажежени въглени, наричаха ги фенерчета.

31. Към всички тия места водеше един-единствен тесен вход, на който за вратар беше поставен Тимон Атински[31]. Водени от Навплий, влязохме все пак и видяхме как изтърпяват наказанията си много царе и много обикновени хора, Успяхме и да познаем някои. Видяхме и Кисир, увесен за срамната част, де се пече на бавен пушещ огън. Получихме и разводачи, които ни разказваха живота на всеки един и прегрешенията, за които търпят наказание. Но от всички най-голямо възмездие получаваха тия, които са говорили някаква лъжа в живота си, и писателите, които са писали неверни неща. Между тях бяха и Ктезий от Книд, и Херодот, и мнозина други. Като ги гледах, реших, че мога да се надявам на добро бъдеще, тъй като знаех, че никога не съм разказвал лъжи.

32. Очите ми вече не издържаха гледката. Затова бързо се върнахме на кораба, простихме се с Навплий и отплувахме. И не след дълго наближихме Острова на сънищата, който беше неясен и мътен за погледа. Имаше и в него нещо, което приличаше на сън: с приближаването ни се отдръпваше, убягваше и отстъпваше по-далече. Накрая достигнахме и влязохме в пристанището, което се наричаше Сън. Спуснахме котва близо до портите от слонова кост, дето има светилище на Петела. Привечер слязохме на брега. На влизане в града видяхме много най-разнообразни сънища. Но по-напред искам да опиша, града, тъй като за него не е писал никой, а Омир, който единствен го е споменал, е допуснал някои неточности[32].

33. В кръг около целия град расте гора. Нейните дървета са едри макове и мандрагори, по които живее огромно множество прилепи. Те са единствените хвъркати на острова. Близо край града тече река, наречена от жителите Нощен брод, а покрай портите извират два потока, чиито имена са Непробуден и Всенощен. Градската крепостна стена е висока и пъстра на цвят, съвсем като небесна дъга. Но портите не са две, както е казал Омир, а четири — две гледат към полето на Леността, едната е желязна, а другата кирпичена (от тия врати, казват, тръгвали страшните, мъчителните и свързаните с убийство сънища), а другите две гледат към пристана и морето, едната е рогова (ние минахме през нея), а другата от слонова кост. Когато се влиза в града, отдясно се пада храмът на Нощта. От боговете почитат най-вече нея, както и Петела. На него са издигнали светилище близо до пристана. Наляво е дворецът на Съня. Той управлява при тях с помощта на двама сатрапи и наместници — Смутителя, син на Празнородия, и Богатослава, син на Фантазион. Насред града изтичва извор, наричан от тях Приспивателният. Наблизо са храмовете на Измамата и на Истината. Там се намира и тяхното светилище и прорицалище, чийто началник и профет е известният сънегадател Антифонт. Тази почетна длъжност той получил от Съня.

34. А що се отнася до сънищата, те се отличават и по характер, и по външен вид. Едни са едри, меки, красиви и хубаволики, други — дребни, остри и грозни. Първите ни се сториха скъпи, а вторите обикновени и евтини. Имаше сред тях и крилати, и чудновати, и други наредени като за шествие — като царе, като богове, като други подобни същества. Много от тях успяхме и да познаем, въпреки че бяхме ги виждали преди много време. А те приближаваха с поздрав като стари познати, канеха ни на гости и като ни приспиваха, угощаваха ни благосклонно и блестящо. Във всичко останало приемът беше великолепен, обещаваха ни също да ни направят царе и сатрапи. Някои от нас отведоха и по родните места, показаха ни нашите близки и същия тоя ден ни върнаха назад.

35. Тридесет дена и тридесет нощи прекарахме при тях в сънни угощения. След това изведнъж изтрещя страшен гръм, събудихме се, скочихме на крака и щом се запасихме с храна, отплувахме. Нататък пътувахме три дена и хвърлихме котва на остров Огигия. Като слязохме, аз най-напред разпечатах писмото и го прочетох. Ето какво пишеше: „Одисей поздравява Калипсо. След като отплувах от тебе на сала, който сам си построих, сполетя ме корабокрушение и с помощта на Левкотея с мъка успях да се спася в земята на феаките, които ме изпроводиха до родината ми. Заварих там цяла дружина женихи за моята съпруга, които пируваха и съсипваха дома ми. След като ги избих, погинах по-късно от ръката на Телегон, моя син, който ми роди Кирка. Сега съм на Острова на блажените и доста съжалявам, дето се отказах от безсмъртието, което ми предлагаше, и от възможността да живея при тебе. Ако се удаде удобен случай, ще избягам и ще се върна при тебе.“ В писмото се казваше още да ни посрещне добре.

36. Отдалечих се малко от морето и открих пещерата точно такава, каквато я описва Омир[33], а в нея седи Калипсо и преде вълна. Тя взе писмото, прочете го, най-напред дълго плака, а после ни покани на гости. Угости ни великолепно и ни разпита за Одисей и Пенелопа. Интересуваше се как изглежда тя и действително ли е целомъдрена, както се перчел едно време Одисей. А ние отговорихме това, което ни се стори, че ще я зарадва. После се върнахме на кораба и прекарахме нощта близо до брега.

37. На сутринта потеглихме понесени от доста силен вятър. Бурята продължи два дена, а на третия се натъкнахме на тиквопиратите. Те са диви хора, които грабят минаващите покрай техните острови кораби. За плавателни съдове им служат големи тикви, дълги шестдесет лакътя. Като изсушат тиквата, издълбават я, махат сърцевината и плуват в корубата. Мачтите им са от тръстика, а платната от тиквени листа. Нападнаха ни с два екипажа и ни обстрелваха вместо с камъни с тиквени семки, като нараниха мнозина. Дълго време, сражението беше без превес на никоя от двете страни, когато по обед видяхме, че в гръб на тиквопиратите приближават орехоморяните. Те били врагове помежду си, както сами показаха. Щом усетиха, че наближават, тиквопиратите ни оставиха, обърнаха се и започнаха да се сражават с тях.

38. В този момент вдигнахме платното и побягнахме, като ги оставихме да се бият. Ясно беше, че ще победят орехоморяците. Те бяха и повече — имаха пет екипажа, и корабите им бяха по-яки. Представляваха празна черупка от орех, всяка достигаща до петнадесет разтега на дължина. Като се отдалечихме, заехме се да лекуваме ранените и цялото останало време бяхме нащрек — все ни се струваше, че ще се натъкнем на опасност. И не се излъгахме.

39. Слънцето още не беше залязло, когато от един пустинен остров потеглиха срещу нас двайсетина мъже, яхнали огромни делфини. Те също бяха разбойници. Делфините ги носеха внимателно и като скачаха, цвилеха също като коне. Приближиха, разделиха се на две и едните от едната страна, другите от другата започнаха да ни обстрелват с изсушени сепии и очи на раци. Ние също ги обсипахме със стрели и копия и те не удържаха. Повечето получиха рани и побягнаха към острова.

40. Към полунощ настана затишие и без да забележим, се натъкнахме на огромно гнездо на алкион. Имаше обиколка шестдесет стадия. В момента птицата мътеше яйца. Беше не много по-малка от гнездото и като литна, за малко не потопи кораба с въздушната вълна, която се образува при замахването на крилата. Побягвайки, издаде и някакъв печален вик. На разсъмване слязохме да разгледаме гнездото. Приличаше на голям сал и беше сплетено от огромни дървета. Върху него имаше петстотин яйца, всяко едно по-тежко от хиоска делва. Вече се виждаха и пиленцата, които писукаха отвътре. Разсякохме едно от яйцата с брадва и измъкнахме пиленцето. Още нямаше пера, а беше по-силно от двадесет орела.

41. Продължихме плуването и бяхме се отдалечили около двеста стадия от гнездото, когато ни се случиха чудни и важни знамения. Краят на корабната кърма, който имаше формата на гъска, изведнъж се покри с пера и изграчи. И на кормчията Скинтар, който беше плешив, порасна коса. Но най-невероятното от всичко беше това, че мачтата на кораба пусна филизи и клонки, а на върха върза и плод, още неузрели смокини и черно грозде[34]. Естествено при тия ужасни видения обхвана ни смут и се обърнахме към боговете с молитва.

42. Не бяхме минали и петстотин стадия, когато видяхме висок и гъст лес от ели и кипариси. Най-напред помислихме, че сме достигнали до суша. Но там си беше също бездънно море, а върху него дърветата растяха без корен: стояха неподвижни и прави, като че ли плуваха насреща ни. Като приближихме и огледахме, разбрахме истината и се объркахме. Не знаехме как да постъпим. Не беше възможно да се плува през дърветата — те растяха гъсто едно до друго, — а не беше лесно и да се върнем назад. Аз се качих на най-високото дърво, огледах какво има нататък и видях, че на петстотин стадия или малко повече разстояние напред е гора, а после отново започва друго море. Тогава решихме да вдигнем кораба на короните на дърветата, които образуваха плътна маса, и да опитаме да го прекараме до другото море. Така и направихме. Вързахме го с голямо въже, качихме се на дърветата и едвам го изтеглихме горе. И като го поставихме върху клоните, опънахме платната, все едно че бяхме в море, и заплувахме. Вятърът духаше в платната и ни теглеше. Тогава ми дойде на ум един стих от поета Антимах, който казва на едно място:

Също като по море по гората пътници бяха.

43. Въпреки всички препятствия успяхме да преминем гората и достигнахме до водата. Тогава спуснахме кораба по същия начин и заплувахме през чиста прозрачна вода, додето ни се изпречи огромна пукнатина, образувала се от разстъпването на водата. Нещо подобно често става на земята при земетресение. Едвам успяхме да смъкнем платната и да спрем кораба. За малко не полетяхме в пропастта. Надвесихме се и видяхме страшна и невероятна на вид цепнатина на дълбочина хиляда стадия. Водата стоеше разделена и неподвижна. Огледахме се и забелязахме недалече отдясно мост от вода, който течеше от едното към другото море и свързваше морската повърхност. Натиснахме греблата нататък и въпреки че ни се струваше невъзможно, с огромни усилия успяхме да минем по него.

44. От другата страна ни посрещна спокойно море и неголям остров, населен и леснодостъпен. Обитаваха го диви хора, т.нар. бикоглави, които имаха рога като Минотавъра според това, както го изобразяват у нас. Слязохме и тръгнахме да се запасим с вода и ако е възможно, също и храна да вземем — вече ни се беше свършила. Вода открихме наблизо, но нищо друго не се виждаше. Чуваше се само мученето на много бикове, което идеше не отдалече. Решихме, че това е стадо бикове, повървяхме малко и се натъкнахме на хора. А те, щом ни видяха, погнаха ни и заловиха трима наши другари. Останалите добягахме до морето, въоръжихме се и решихме, че не можем да оставим приятелите си неотмъстени и нападнахме бикоглавите в момента, когато си разпределяха месото на убитите. Подплашихме ги и ги погнахме, избихме към петдесетина, хванахме двама живи и заедно с пленниците пак се върнахме назад. Не намерихме обаче никаква храна. Другите предлагаха да заколим заловените. Аз обаче не приех, ами ги вързах и реших да ги държа, додето дойдат пратеници от бикоглавите с молба да им върнем пленниците срещу откуп. И скоро ги забелязахме да кимат с глава и да мучат жално, като че ли молеха за нещо. Дадоха ни за откуп много сирене, сушена риба, лук и четири сърни, всяка с по три крака — два отзад, а предните бяха сраснали в един. Върнахме срещу всичко това пленниците, прекарахме там деня и отплувахме.

45. Вече се появи риба и започнаха да прелитат птици. Явиха се и разни други признаци, които говореха, че наблизо има земя. Малко след това срещнахме мъже, които плаваха по начин, непознат за нас. Те си бяха и кораби, и моряци едновременно. Ето какъв е този начин на плаване. Лягат по гръб върху морската повърхност и си изправят срамната част, която им е голяма. Закачат на нея платното, а краищата му държат в ръка. Вятърът го надува и така се придвижват. След тях срещнахме други, които подкарваха впряг от два делфина и пътуваха седнали върху корк. Делфините се движеха напред и носеха след себе си корка. Нито ни попречиха с нещо, нито се отстраниха. Пътуваха си спокойно и мирно, само дето се учудиха на вида на нашия кораб и отвсякъде го обгледаха.

46. Вече се свечери ваше, когато достигнахме до неголям остров. Населяваха го жени, които ни се стори, говореха по елински. Приближиха, ръкуваха се и поздравиха дружелюбно. Бяха облечени съвсем като хетери с хитони чак до петите и всички бяха млади и красиви. Островът се наричаше Магарево, а градът Хидамардия. Те ни взеха и всяка отведе по един от нас у себе си на гости. Предусетих, че тая работа не е на добро. Затова изостанах малко и огледах по-внимателно наоколо. Видях разпръснати човешки кости и черепи. Стори ми се, че не е разумно да надам вик и да дам знак на другарите да се съберат и да грабнат оръжие. Реших да се обърна към слезовото коренче. Извадих го и му се помолих да се измъкнем от предстоящата опасност. След малко, когато жената, у която бях поканен, започна да ми прислужва, видях, че вместо човешки крака има магарешки копита. Тогава измъкнах меча, хванах я и като я вързах, разпитах я за всичко. Тя отначало не искаше да говори, но после разказа, че са морски жени, наречени магарекраки, които се хранят с попаднали у тях чужденци. „След като ги напием, каза ми тя, лягаме с тях и като заспят, убиваме ги.“ Щом чух това, оставих я, както си беше вързана, качих се на покрива и призовах другарите си. Те се събраха и аз им разкрих всичко, показах им и костите и ги въведох вътре при вързаната. А тя моментално се превърна във вода и изчезна. И когато за всеки случай спуснах меча във водата, за да се уверя в това, което виждам, превърна се в кръв.

47. Бързо се спуснахме към кораба и отплувахме. И когато денят просветна, видяхме, че наближаваме континент. Установихме, че това е земята, която е срещуположна на нашата. Паднахме ничком, отправихме молитви и започнахме да обмисляме какво да сторим. Едни предлагаха само да слезем и веднага да се върнем назад, други да оставим тук кораба, да влезем във вътрешността й да се срещнем с местните хора. И докато обмисляхме, връхлетя върху ни страшна буря, блъсна кораба в брега и го разчупи. А ние едвам успяхме да се спасим с плуване, всеки грабнал, каквото попадне, оръжие или нещо друго.

Това бяха приключенията, които преживяхме по пътя до другата земя в морето и по островите, и във въздуха, и след това в кита, а като се измъкнахме от него, при героите и при сънищата и накрая при бикоглавите и магарекраките. А какво преживях на сушата, ще разкажа в следващите книги[35].

[1] Мом е божество, което укорило бога, задето поставил рога на бика пред очите му. Персонификация и синоним на неоснователно критикуване. ↑

[2] Лукиан свързва Галатея с този остров поради съставката gala в името й, която на старогръцки означава „мляко“. ↑

[3] И тук игра на думи — Tyró шеговито се свързва с гръцката дума за сирене (tyrós). ↑

[4] Радамант е брат на критския нар Минос и с един от тримата съдии в подземното царство. ↑

[5] Аякс, син на саламинския цар Теламон, е участник в Троянската воина; изпаднал в изстъпление и се самоубил, когато след смъртта на Ахил не той, а Одисей получил неговите доспехи. ↑

[6] Кукурякът се смята от античните хора за лечебно средство срещу душевни болести. ↑

[7] Аристид, един от водачите на аристократическата партия в Атина по време на Гръко-персийските войни (първата половина на V век пр.н.е.), бил прочут със своята справедливост. ↑

[8] Еуном и Арион са музиканти и поети от епохата на архаиката. ↑

[9] Анакреон и Стезихор са прочути лирически поети от VII–VI век пр.н.е. Според преданието Стезихор написал оскърбителна песен за Елена, за което тя го ослепила, след като станала богиня. По-късно той съчинил песен с обратен смисъл, тя му се отсърдила и той прогледнал. ↑

[10] Аякс от Локри, т.нар. Малкият Аякс, е участник в Троянската вейна, извършил насилие над пророчицата Касандра в храма на Атина. ↑

[11] Двамата Кировци са Кир Стари, основателят на персийската държава, и Кир Млади, по-малкият син на Дарий II, загинал в битката при Кунакса (401 г. пр.н.е.) в сражение с брат си Артаксеркс. ↑

[12] Анахарзис е знатен скит, посетил Атина по времето на Солон (VI век пр.н.е.); интересувал се от елинската култура и бил считан по-късно за мъдрец. ↑

[13] Замолксис или по-добре Залмоксис е тракийско божество според гръцкия миг; бил роб на Питагор; освободен от него, се завърнал в родината си и разпространил питагорейството. ↑

[14] Нума е легендарен римски цар, на когото се приписват редица държавни мероприятия. Ликург е легендарният спартански законодател. ↑

[15] Телос е атинянинът, който според думите на Солон (Херодот I 30) бил най-щастливият човек на земята. ↑

[16] Периандър (VII–VI век пр.н.е.) е коринтски тиран, извършил редица културни нововъведения. Счита се за един от седемте мъдреци на елинския свят. ↑

[17] Нестор и Паламед са митически царе, участници в Троянската война, известни със своя ум и мъдрост. ↑

[18] Намеква се за разговорния (т.н. диалектически) метод на търсене на истината, застъпван от Сократ. ↑

[19] Става дума за Платоновата утопическа държава, чието устройство е предмет на диалога „Държавата“. ↑

[20] Аристип (IV век пр.н.е.) е основател на т.нар. киренайска философска школа, която изтъква удоволствието като критерий на истината, поради което се нарича още хедонистическа. ↑

[21] Диоген, е прочутият цинически философ, живял през IV век пр.н.е., пословичен със своята скромност и непосредственост. ↑

[22] Хризип (III в. пр.н.е.) е един от главните представители на стоическата философска школа. ↑

[23] Академията, философската школа на Платон, в по-късно време става подчертано скептическа. ↑

[24] Името на Омир се свързва в случая с гръцката дума hómeros, която означава „заложник“. ↑

[25] Еуфорб е един от най-смелите троянци в „Илиада“, убит от Менелай. Питагор (VI век пр.н.е.), който проповядва прераждането на душите в седем степени, твърдял, че по-рано душата му живяла в Еуфорб и затова се наричал с неговото име. ↑

[26] Емпедокъл е прочутият натурфилософ от средата на V век пр.н.е., за когото се разказва, че загледан в небето, паднал в кратера на вулкана Етна. ↑

[27] Изброените митически и исторически лица са прочути разбойници или царе, известни с жестокостта си. Фаларис е тиран, управлявал през VI век пр.н.е.; Бусирис — египетски цар, който избивал всички чужденци; Диомед е тракийски цар, който притежавал човекоядни коне; Скирон — разбойник, който блъскал пътниците от една скала в морето; Питиокампт е прозвището на разбойника Синид, който разкъсвал пътниците, като ги привързвал за върховете на две ели. ↑

[28] Делион е градче близо до границата на Атика. В 424 г. пр.н.е. атиняните претърпели поражение, на това място. В битката участвувал и Сократ. ↑

[29] Синът на Скинтар е наречен с името на митичен цар на Кипър, с което се намеква за неговата влюбчивост, като се има пред вид, че Афродита е родена на Кипър. ↑

[30] Слезът бил свещено растение за питагорейците. И това, и следващите предписания пародират питагорейски обичаи. ↑

[31] Тимон е прочутият мизантроп, атинянин от времето не Пелопонеската война (втората половина на V век пр.н.е.). Лукиан му посвещава специално съчинение. ↑

[32] Омир, „Одисея“ XIX, 560 и сл. ↑

[33] Омир, „Одисея“ V, 55 и сл. ↑

[34] Лукиан пародира един епизод от мита за бог Дионис, предаден в Омировите химни (VII 38). Срв. Лонг, Дафнис и Хлоя, кн IV, бел. 7. ↑

[35] Очевидно Лукиан не е продължил съчинението си. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.